Ahogy a traumatológia az élete volt, úgy a veszprémi kórház az otthona, az "Ő kórháza".
Ezért aztán mindig sietett valahova, magánéletében, munkájában és autó-vezetés közben is. Életének 70 éve alatt így legalább 100 évet élt, Neki ez volt természetes, és nehezen tolerálta, hogy környezete esetlegesen ezt másként gondolta. Az Ő szavait idézve: „Egy nap 24 óra munkából áll akár a műtőasztalnál, akár az igazgatói székben, de a magánéletben is – és akkor még nem is beszéltünk az éjszakáról."
Lázasan kereste mindig az új és a lehető legjobb megoldást, miközben ezer szállal kapaszkodott valami állandóba – nem véletlen, hogy 45 éven át egy munkahelye volt: a veszprémi kórház. Ahogy a traumatológia az élete volt, úgy ez a kórház az otthona, amibe beleálmodta vágyait, és védelmezte minden és mindenki ellen, aki nem volt hajlandó tudomásul venni, hogy ebben az „Ő kórházában" a „Salus aegroti suprema lex esto – azaz: a beteg üdve a legfőbb törvény – az irányadó.
Barátai és munkatársai is kemény embernek tartották, pedig lehet, hogy a keménység csak egy páncél volt, ami alatt az a kínai bölcsesség lapult, hogy „Mindanyiunknak hallatnunk kell saját oroszlánüvöltésünket és rendíthetetlen bátorsággal ki kell tartanunk-, mikor mindenféle kétség, kín és félelem gyötör bennünket."
Barátként és munkatársként reméljük, hogy az általa szeretett és egész életében utat mutató teológus édesapja most is fogja a kezét, és a földi élet utolsó útján a 62. zsoltár szavai szerint vezeti: „Csak Istennél csendesül el lelkem, Tőle kapok segítséget. Csak Ő az én kősziklám és szabadítóm, erős váram, nem ingadozom sokáig."- Ahogyan a gyermek-fájdalom a szülő karjaiban, úgy a lélek-fájdalom az Isten karjaiban enyhül meg, és megnyugszik a sebzett szív Isten vigasztaló szava, szeretete által."
Nyugodjon békében.
dr. Rácz Jenő
Veszprém, 2013. május 6.
A Kórház szaklap 2006 január-februári lapszámának KÓRHÁZI VIZIT rovatában készült interjú az akkori főigazgatóval, dr. Pákozdy Jánossal.